VEČERJA
Veste, kaj imam rad?
Stare Grke.
Egipčane, Rimljane,
Aleksandra Velikega, Julija Cezarja, Kleopatro.
Trojanskega konja, gladiatorje, dirke kočij,
spektakularne umore in samomore, izbruh Vezuva,
templje, amfiteatre, arene, mozaike,
freske, kopeli …
Vsega tega se spomnim, kot bi se o tem učil včeraj.
Ampak srednji vek …
Bilo je poleti, v začetku avgusta.
Prva dva tedna nisi bila v šoli? –Tako je.
Ampak staršem sem rekla …
Ampak srednji vek?
Jebi ga! Ogaben kaos.
Renesansa, začetek konca.
Sodobni čas. Poglejte nas!
In ameriška zgodovina? Kaj je to?
Spomnim se, da sem v gimnaziji molil, da bi zmagali Britanci.
Da domorodci pokoljejo priseljence.
Da gre vse v dim na obeh straneh Državljanske vojne.
In potem obe svetovni vojni.
Pa Koreja in Vietnam, Kuvajt in Irak, Afganistan …
Komu je treba tega? Njim ne. Njim ni mar.
Ne meni, ne tebi.
Ne grem.
Ne grem. –Tri mesece prej moraš rezervirati.
Stanu pa je uspelo čez noč. Blagor njemu. Ne grem.
Nočeš, da prihajajo sem in nočeš k njim. Nikamor nočeš.
Raje bi ostal doma. S tabo.
Ta restavracija je samo postavljanje. Čista bedarija!
Sliši se ekskluzivno in seksi. Gurmanska umetnost!
Kot da greš v Francijo. –Mogoče med nemško okupacijo.
Odlično mizo bomo imeli. –Odlična miza v odlični restavraciji.
Ljubi bog! –Z odlično večerjo. –Nehaj!
In vse to stane. –Stan bo plačal. Pomoč rabim.
Ne stane tako. Na koncu plačaš več, če ne vzameš računa.
Dobro.
Noter. –Vem, kako … –To gre noter.
Samo … –Takole.
Dobro. –Hvala.
Kako se počutiš? –Odlično!
Pa ti? –Kaznovano.
Ne želim si družbe teh ljudi.
Kaj je smešno? –Ti. Ti, ti, ti.
Taka drama vsakič, preden greva iz hiše.
Ti ljudje … –Prav imaš.
Te pijavke, črvi …
Opice. Odpovejva.
To večerjo imej za zmenek. Z mano.
Midva greva ven. V nekem trenutku jim bova ušla.
Šla bova nekam na pijačo. Zabavno bo.
Veš, da ima Michael punco tu?
Je to slabo? –Zgleda, kot da ima 25 let.
20 let ima in prijetna je.
Je pa hiter. Je študentka?
V kavarni dela. –Zdaj pije kavo?
Ne, ampak vročo čokolado s slano karamelo in smetano.
Kaj te daje? –Preveč ti pove.
Ne. Vse mi pove. –Ne vsega, ampak preveč.
Kot da je tvoja hči. Pridi, pripravi se.
Nočem, da zamudiva. –Mislila sem, da ne želiš iti.
Če zamudiva, je to še ena zmaga za opice.
Zdaj bova zgodnja. –V baru bova nekaj spila.
Salon imajo.
Vsaj tako piše na spletu.
Ljubim te.
Tudi jaz tebe.
Res te.
Skoraj neznosno je.
Ne.
Ja, gledam tabelo.
Vem, kaj je rekel, zraven sem bil.
Kongresnik. Hvala.
Ne.
Se to res dogaja? –Mrtva je bila!
Oče?
–Živjo. Kaj se dogaja?
Kaj počneš na mojem nadstropju? –Samo …
Nič, tebe iščem. –Zakaj?
Ne vem. –Kaj se dogaja? –Iščem te.
Samo … Kje je tvoja punca?
Ima ime. –Dobro. Kje je Jennifer, Michelle, Zoe …
Anna. –Anna?
In nisva par. Prijatelja sva.
Povej Anni, naj pride. Ne grizemo.
Veš, kje je tlačilka za kolo?
V garaži je ni. –Ne vem.
Si pogledal v grmovje na dvorišču?
Zakaj bi bila v grmovju?
Oče, si v redu? –Seveda.
Na večerjo morava s hominidi. –S kom?
Z opicami. Česa se učite v šoli?
Vidiš? Pa le grizeš. –Živjo. Našla sem tvoj …
Živjo, Anna. Kmalu se vam bova umaknila.
Dobro. –Anna, kadiš?
Ne, ne kadim. –Odlično. Izogibaj se cigaretam.
Če bosta lačna, je hrana v hladilniku.
Čeprav nisi otrok, ampak mlajša oseba.
Tudi kavni aparat imamo, če želita kavo.
Super. –Menda si v gostinstvu.
Res je. –Dobro.
APERITIV
Lohman.
Tukaj, za štiri.
G. in ga. Lohman še nista prišla. –Sva.
Naj pokažem vozniško? –Ne, mislim …
Vem, njegov brat sem. –Seveda.
Opravičujem se. –Sprejmem opravičilo.
On pa ga ne bi, če bi bilo obratno.
Seveda. Sem. –G. in ga. Lohman, dobrodošli.
Lepo, da ste prišli. Ga. Lohman, plašč?
Živjo.
Hvala.
Tu počakajte.
Hvala. –To je vse za nocoj.
Odlično ste opravili.
Hvala. Pojdi domov, jutri se vidiva.
Ne, noter grem. –Ni potrebe.
Samo pokliči … –Nocoj te ne bom pustila samega ob vsem, kar je.
Resno, šef.
Prav.
Nočem, da me kdo moti med večerjo. –Prav.
Počakajte, kongresnik.
Številka iz Washingtona.
Kdo je? –Predsedujoči.
Super, super!
G. predsedujoči, preden kaj rečete, delam na glasovih.
Blizu smo.
To je vrt mlade zelenjave, medtem ko čakata.
Korenček chantenay, francoska redkev,
divji koromač in tokijska repa.
Postreženo z olivnim oljem s Peloponeza
in z rožmarinom iz Oregona. –Estragon?
Na državo Oregon mislim. Oregonski rožmarin.
Vem, da je to država.
Mislil sem, da v Oregonu vzgajajo origano.
Duhovito. –Ja.
Prav tako … –In nimava časa za rožmarin,
zato ga odnesite.
Kristus! –Odlično je!
Soljeno je s himalajsko rožnato soljo.
Okusiš vojne in kuge,
primesi bombardiranja s kančkom lakote
in vulkanskimi izbruhi za konec? –Zdaj se postavljaš.
Predava.
Vinska karta.
Ne, kampanja me ne upočasnjuje.
Dejansko sem še odločnejši.
Ja, samo vse moram spraviti skupaj.
Ja.
Pridi, Stan, iti morava.
Oprostite, iti moram.
Do jutra bom imel glasove. Dobro.
Tudi Kate vas pozdravlja.
Poljubčke pošilja. Vam in Sidney.
Jutri se slišiva. Nasvidenje.
Ljubi bog! –Kaj je?
Si videla, koliko stane steklenica tega rožnatega sranja?
Ne skrbi, Stan ne bo imel nič proti. –To ni moralno!
To je vojni zločin! –Ni …
Samo penina je. –Ne bom pil tako drage reči.
To ni prav! –Pa smo tam.
Ne, v redu sva. Hvala.
Vesel sem, da vas spet vidim. –Hvala.
Dobrodošli nazaj. –Hvala.
Zadnjič vas ni bilo. –V Franciji sem bil.
Živjo.
Oprostita zaradi zamude.
Paul je vztrajal, da prideva prej.
Res? –Dejansko sem vztrajal, da prideva pravočasno.
Paul.
Naporen dan sva imela. –Midva tudi.
Gremo raje na pico? –Kaj manjka tej restavraciji?
Nič. –Vse.
Paul, dobro zgledaš. –Hvala.
Ne tako dobro kot moj brat, ker ne tratim
toliko časa za ličenje. –Sprejmi pohvalo in gremo naprej.
V redu. Tudi ti dobro zgledaš, Kate. –Hvala.
Claire, ti pa si čudovita kot vedno.
Hvala.
Lepo vaju je videti. Prosim.
Včasih se je težko izogniti ljudem.
Claire!
Poglej jo! –Živjo.
Čudovita si. Dolgo se nismo videli.
Brat! –Bali smo se, da ne boš uspel priti do nas.
Svoje spremstvo imam s sabo. Kakovostni telesni stražarji …
Ni se ti treba smešiti, Stan, samo mi smo.
Nehaj.
Že zdavnaj bi se morali dobiti.
O čem ste se pogovarjali?
Samo … –Uživali smo v nelagodni tišini,
kot se reče.
O ničemer se nismo pogovarjali. –O ničemer?
Nocoj se bomo pogovarjali.
Karte bomo dali na mizo.
Kaj je? Je kaj narobe?
Marsikaj je … –Stan, si v redu?
Nehaj. –Miza mu ni všeč.
Misli, da imajo boljšo. –Tu je čisto v redu.
Ne, dejansko je druga boljša.
Dovolj zasebnosti imamo. –Kot v akvariju.
Tam je več prostora. Takoj pridem.
Strinjam se z njim. –Ne bom se presedal.
Ne bom.
Hvala, Antonio. Čudovit si.
Hvala za mizo. –Malenkost.
Dobro. Zdravica.
Na najini čudoviti soprogi. –Lahko na otroke?
Na zdravje. –Da preživimo večerjo celi.
Na zdravje!
PREDJED –Za gospoda imamo kremno juho
iz muškatne buče s sladkimi semeni in žirom,
grahovimi kalčki, praženim česnom
in z vafljem iz sira pecorino sardo.
Zelo okusno.
Dami imata mlade zimske gomolje.
Rdeča pesa chiogga, okrogel korenček
in vijolična redkev s kozjim sirom
in vinegretom iz dimljene polenovke.
Imamo tudi por na ražnju, malo radiča, rdečo pomarančo,
posuto s praženimi drobtinami rženega kruha.
To je to. –Ste to hoteli?
Hvala. –Čudovito zgleda.
Kar začnite s predjedjo.
Čudovito je.
Zimske gomoljnice smo vzgojili sami.
Oprostite, ampak zamašek noče ven.
Po drugo steklenico grem. Oprostite.
V redu je.
Naj ti raje sestra vzame kri, ne specialist. Ne, Stan?
Ne razumem te. –Smili se mi. Nerodno mu je.
Pa naj nam ne streže. Natakarice imamo.
Prijatelji smo. –In? Navadni ljudje smo, ki jedo hrano.
Odlično hrano. –Okusno je, ne?
Oprostite.
Trenutek, takoj bom nazaj.
Je vse v redu? –Takoj bom.
Kakšno je stanje? –15 glasov nam manjka.
Prepričati jih moraš. Grant si je premislil, Murphy razmišlja.
Super poteza je bila. –Super.
Lobistom zavarovalnic ni všeč jezik proti ACA.
Pričakovano. –Zakaj smo tu?
Samo pokliči.
Gre za … Kaj je narobe s Katelyn?
Spoznala si mojega brata. –Za to gre.
Greš z zabave za zbiranje sredstev,
ko bi moral biti v Washingtonu, da bi večerjal z zmešanim bratom?
Do zdaj nisi ničesar odpovedal, ne da bi me vprašal.
Družinska … –Kaj se dogaja? –Družinska zadeva. Zasebna.
Samo to moraš vedeti. –Me zajebavaš?
Za guvernerja kandidiraš. Tvoj predlog zakona bo padel.
Nič ni zasebno. –To je, in tako bo ostalo.
Za zdaj.
Po večerji bo konec.
Strašiš me! Povej, kaj se dogaja.
Veš, da bi se žrtvovala zate. –Ni se ti treba! Nikoli!
In ne govori tako. Zakaj preprosto …
To je moja krogla.
Pokliči.
Prosim, pokliči. Hvala.
Malenkost. –Vse daj na moj račun.
Dobro. –Stan Lohman.
Vem. Kako ste nocoj? –Odlično, hvala.
Želite še kaj?
Lahko kdo pokliče taksi?
Nimam dovolj do doma. Pa ti, Beau?
Tri dolarje imam. –Nimaš mamine kartice?
Ne morem. Prejšnji mesec sem prekoračil limit.
Samo če je nujno … –In mesec pred tem.
Taksisti hočejo od otrok gotovino.
Pa očetov šofer? –Ni ga v mestu.
In oče noče, da vozi njegove otroke. Slabo zgleda.
Človek ljudstva je! –Zakaj sta te stric Stan
in teta Barb posvojila, ne? Zaradi ljudstva?
Nisi duhovit!
Oprosti!
Samo hecal sem se. Vsi vedo, da ima tvoj oče
glasove Afro–Američanov. –Vseeno ni duhovito.
Nehaj ga zafrkavati. –Jebenti!
Resno, vse vzamem nazaj! Kristus, fanta!
Beau, sprosti se.
Duhovito, kaj? Ko mu rečeš, naj se sprosti. Štekaš?
Neumen si. –Samo pijan sem. Prav?
Rad te imam, bratranec.
To je najpomembnejše. Čeprav ne neseš dobro piva.
Slabo pivo je bilo. –Kako lahko sploh kdo živi v tem mestu?
Zakotje. –Nocoj je vse bedno.
Majhen klub za boljše življenje. Svoj posel imam.
Lepo je. –Ja, ampak ne maram klubov.
Raje vadim doma s trenerjem. Kakšno je stanje?
Prišli bomo do cilja.
Oprostite … To je bilo na hodniku.
Vaše je, ne? –Pa res!
Tvoja priponka. Naj ti jo …
V veži je bila. Uživajte.
Nekaj glasov bi izgubil, Stan.
Spet imaš rad Ameriko. –Hvala.
Kako je Beau? –Kako to misliš?
Kako je?
Te ne zanima, kako so otroci?
Ne, za Beauja sprašujem.
Potem bi vprašala za Val in Ricka.
Ne nujno v tem vrstnem redu.
Nič nisem mislila, samo …
Redko omenjata otroka. –Oprosti, čudno se mi je zdelo.
V redu je. Kako je torej Beau?
Saj veš, kot vedno.
Mislim, da se mi začenja odpirati,
potem se nekaj zgodi in se spet zapre …
Ampak …
Še vedno upam.
Vedno je bil Barbarin sinko. –Ne, rad te ima.
Hodi Beau še vedno v posebno šolo? Mu ustreza?
Pred in med vojno so imeli na desetine pušk zadnjač in karabink
z enojnim ali dvojnim polnjenjem.
Stan ni imel nič proti.
Nisem mogla pustiti otroka v tisti umazani sirotišnici.
Kristus, ta nasmeh me je osvojil.
Ko bi videla, kako so nas gledali na letališču.
Popolno sem se počutila.
V redu je, ljubica.
Mislim, da je najin zakon to potreboval.
Zaradi selitve in vsega. To je bilo najboljše.
V redu, Val. Pomiri se, ljubica.
Jo odneseš v drugo sobo?
Dobro.
Včasih je preveč zame.
Danes je bila pridna. –Priden otrok je.
Paul, kaj bereš?
Knjigo.
Gettysburg raziskuje.
Za knjigo, ki naj bi jo pisal.
Razmislita o posvojitvi. Michael je sam.
Ne vem, da bi lahko imela rada tujega otroka.
Resno. –Ne, ne!
Ne po vsem, kar sva prestala z Michaelom.
Takšne težave z zanositvijo in potem bi ga skoraj izgubila. Ne.
Nočem imeti rada tujega otroka.
Ko bi vsaj meni bilo vse tako jasno.
Sem zato slab človek? –Ne, rada bi samo rekla …
To je velik pritisk, veš?
Prenesla bom.
Za Michaela mislim. Ni zdravo zanj.
Beau?
Mišek, kaj pa je?
V redu je. Tu si varen. Prav?
Nihče ti nič ne bo naredil.
Rick, Michael! Pridita dol!
Kaj sta naredila Beauju? –Nič, mama.
Čisto nič. –Ne bom še enkrat vprašala!
Samo pogledal sem ga! –Nehajta ga trpinčiti!
Zakaj sem rasist? –Ti moram narisati?
Mislim, da nagonsko izkorišča svoj položaj v družini.
Fascinantno. Z Rickom ali Val ni tako ravnala.
Niti s Stanom ne. –Se poslušaš?
Se zavedaš, da obtožuješ otroka, da izkorišča svojo raso?
Točno tako!
Logično je. Otrok je, to je nagon po preživetju.
Darwinovski. Razumem, ampak ni treba, da mi je všeč.
Rasist bi bil, če bi mi bil mali hinavec všeč zaradi barve kože.
To je rasizem. –Kristus!
Ali če bi to, da ne maram smrkavca, vpliva na moje mnenje o Afriki
ali Keniji, ampak ni tako.
Slab občutek imam glede njega.
Nisem rasist. –Sploh ga ne poznaš!
Nisem rasist. –Prav.
Prav. Nisi rasist, nisi. –Kje sta imela pamet?
Oprosti. Oprosti, ker sem sploh omenila.
Nisem zlonameren.
Kaj je?
Misliš, da bi Michael rabil brata ali sestro?
Kaj? –Ne, ljubi bog!
Hvala, ampak ne. Naša družina je popolna.
Skoraj popolna. Prav?
Ti pa še lahko delaš na sebi.
Zakon jima ne propada. Videl boš.
V novo življenje v Washingtonu vstopata.
Kateri slepec je rekel, da bi bil Washington čudovita ruševina?
Ne, prečudovita. Prečudovita ruševina.
Senator iz Oklahome.
Ded Gora Vidala.
Zdaj pa ne bom mogel zaspati. –Poguglaj.
To je goljufanje.
Barb gotovo ni lahko.
Zahteven in egoistični drekač.
Nikoli ga ni doma. –Ne mislim na Stana,
ampak na malega, Beauja.
Mali … Se zavedaš, da še vedno govoriš kot rasist?
Pol mojih študentov je črncev.
Najmanj, če ne več.
V moji družini je samo meni mar za prave ljudi.
Za položaj v vladi se poteguje. Nakladaš, Stan!
Samovšečni elitist, kot ga je vzgojila mama.
Stan je skrajšano od Stanely.
V državni šoli učim,
hodim k otrokom domov, govorim s starši,
pomagam jim pri težavah, dostojno, idealistično.
Včasih zberem denar za kar koli že.
Nimam korporacijskih pokroviteljev, lobistov.
Večerij za zbiranje sredstev.
Nisem rasist, borim se za nižje razrede
in prepoznam bodočega drekača.
Glasovala bom zate!
Moja mama in Stan … Kristus!
Sem ti povedal, da me je enkrat tako mahnila,
da sem omedlel? –Ne.
Kristus!
Njega se je vedno dotikala, ga objemala, kot kakšno trofejo.
Tam na stopnicah.
11 let sem imel.
Rekel sem jima, naj si najdeta sobo.
Ponorela je in …
Kako mu je že bilo ime?
V časopisu so mu pravili Slepi kavboj.
Kako mu je že ime?
Nehaj!
Nehaj.
Si pa šel čez mejo s tem, kar si ji rekel.
Obrestovalo se je. Pritegnil sem njeno pozornost.
Nisi zares omedlel, ne?
Za hip se zaprl oči.
Slišal sem jokati Stana. Mislil je, da me je ubila.
Čudovit trenutek.
Thomas Gore!
Slepi senator.
Klinc gleda Google.
G. Lohman, je vse v redu?
Je vse v redu? Ne vem, Heinz.
Imaš otroke? –Ne, nimam.
Zakaj? –Iz čiste sebičnosti.
Sam sem še vedno otrok.
Sebičneje je imeti otroke, kot jih ne imeti.
Še huje pa je, ko govoriš o njih.
Seveda. –Naserjejo nas, da imamo otroke!
Naši geni nas preslepijo,
ker morajo ustvariti gostitelje,
da bi se razmnoževali, si zagotovili obstanek
in ustvarili prihodnje generacije.
Tako mislim jaz. –Moreče.
Ja, precej.
Modro si izbral, Heinz. Ne dovoli, da te pizduni povozijo.
Kdo pa so pizduni? Otroci?
Tisti, ki želijo otroke?
Geni, Heinz. Geni.
Ja, seveda. Geni.
Bi vaši geni želeli pijačo, medtem ko ste tu?
Mislim, da bi res. –Dobro.
Tako se mi zdi. –Kaj pa bi hoteli?
Viski s sodavico. –Seveda.
Takoj prinesem.
Pojdimo na pivo, preden pokličemo taksi.
Utrujen sem. –In?
Tudi jaz sem. –Vrata so vlomljena.
Kaj je bilo? –Hiter si.
Kaj se dogaja? –Nekdo je notri.
Po dreku smrdi. –Groza!
Sranje!
Je mrtev? –Mislim, da je.
Paul, odhod na stranišče je bila odlična zamisel.
Ko bi se vsaj jaz tega spomnil. –Res si kreten!
Samo mi trije smo ostali. Pozneje bom govoril z njo.
Mislim, da želi, da gre nekdo za njo. –Misliš?
Mislim, da tako deluje v opičjem kraljestvu,
Jaz bom šla.
Tako bo najbolje. Hvala ti.
Ne morem biti spet oče, Paul. Ne morem.
Kar naprej to omenja, jaz pa ne morem.
Mlada je, zasluži si svoje otroke, jaz pa tega ne morem.
Kar naprej govori o tem.
S tem odvrača pozornost.
Spreminja temo.
Dobro je, da se o tem pomeni z drugo žensko.
Nima prijateljic.
Oprosti.
Kaj imamo?
Dobro.
Preveri, če so datumi v redu.
Pomagal mu bom, ampak mora vključiti Gorina in Hazeltona.
Potrebujemo ga. –Dobro.
Hvala. Fantastična je.
Res cenim tako predane osebe. –Ne dvomim.
O čem si se hotel pomeniti, Stan?
Zakaj si naju povabil na večerjo? –Saj veš.
O tem smo že govorili. Vsi se znamo pretvarjati,
ampak moramo nekaj ukreniti. Urediti moramo zadevo.
Toliko, da se ve, nisem vedel, da gredo fantje tisti večer na zabavo.
Katelyn ve? –Ja, zdaj ve. Zato je …
Predvidevam, da tudi Claire vse ve.
Ne predvidevaj. –Za božjo voljo!
Ne govorimo o bolečih stvareh. Ogromno je prestala.
Nočem, da spet zboli.
Ne morem verjeti. Ne razumem tebe
ne tvojega življenja.
Kdo te je prosil, da kar koli razumeš?
Nihče.
GLAVNA JED
Ojoj, zmotil sem se.
Bosta počakala, da se dami vrneta za mizo?
Ne, kar odložite. –Prav, kakor želite.
Takoj bosta nazaj. –Oprostite.
Pegatka in rumenjak v gnezdu in gozdnih gob
in gorčice … –Ne potrebujemo obreda.
Mene pa zanima. –Okusno je videti.
Heinz, mislil sem, da sva prijatelja.
Smem za vašega brata, kongresnik? –Izvoli.
Kalifornijsko postrv ima … –Paul, prosim te.
Oprostite. –Nič hudega.
V redu je, vrnil se bo.
Večina žensk se naveliča Stana po treh, štirih tednih kavsa.
Prva žena Barbara je šla živet v ašram v Indiji.
Zmešalo se ji je.
Mislil bi, da ga bo to spravilo k sebi, ampak ne.
Kakor koli, dlje časa se nama ni oglasila.
To vam govorim, da vas opozorim,
če ste se zagledale vanj.
Vsi se zaljubijo v Stana.
Ko se enkrat zaljubite vanj, vas ne morem več zaščititi.
Ni moj prijatelj in ne glasujem za njega.
Pravzaprav ne hodim na volitve.
Nikoli.
Veste, zgodovina je laž ali pa čisti dolgčas.
Ko sem poučeval, sem se trudil, da bi bila zanimiva.
Zdaj pa se nimam s kom pogovarjati o njej.
Otroke je treba zabavati, da bi se učili. Tako sem mislil.
A sem se motil.
Zgodovina ne more tekmovati z videoigricami, Youtubom,
Twitterjem, Facebookom, Instagramom, Tumblrom,
Snapchatom, Vinom, Kickom, Burn Notom,
Whisperjem, Yik Yakom, Skypom, Tinderjem, Grinderjem,
pošiljanjem sporočil, pošiljanjem seksi sporočil,
pornografijo in s tisto usrano orgijo otopelosti uma,
ki ji pravijo Hollywood.
Veste, otroci, zgodovina ne more tekmovati s tem.
Zgodovine je konec. Vse se dogaja v tem hipu.
Prosim? –Očka?
Michael, kje si? –Doma.
Ravno sem prišel. Mislil sem, da kličem svoj telefon.
Ja, saj ga.
Je moj telefon pri tebi? –Tako se mi zdi.
Zakaj? –Nimam pojma.
Najbrž sem ga zamenjal s svojim.
Veš, kakšni smo starci.
Celo večnost ga iščem. –Domov prideva
čez približno eno uro.
Ne, takoj ga rabim. Nekaj številk rabim.
Mene vprašaj, pa bom pogledal.
Kakšno imaš kodo? Kot vedno?
Pozabi.
Prišel bom ponj. Ne skrbi.
Kako? –Ne vem.
S kolesom. –Ne, ne prihajaj. Predaleč je.
Me lahko nekam odpelješ? Samo za 5 minut.
Včasih se mi zdi, da se mi bo zmešalo. –Claire?
Paul.
Ljubi dragi Paul.
Pošast sem, ker sem ti vzela ženo.
Res je, Kate. Res je.
Daleč od tega. Potrpežljivo posluša, kako se pritožujem čez delo.
Včasih se je lepo spet malo povezati.
Ti se nikoli ne pritožuješ. Ne, Kate?
Res, nisem še srečala tega. –Res?
Nikoli se ne pritožujem in nikoli ne pojasnjujem.
Tako me je vzgojil oče, če je dobro ali ne.
Nimam se za kaj pritoževati.
Nihče od nas se nima. Blagoslovljeni smo.
Pridita noter, mrzlo je.
Kongresnik pa je osamljen.
Rada bi samo,
da bi bili vsi zadovoljni.
Je to tako grozno?
Seveda ne.
Takoj pridem.
Beau ti. Lahko nocoj. Nocoj bomo.
Da opravimo s tem. Se vidimo tam, strahopetec.
Živjo, srček. Mama tu. Domov grem.
Z očkom greva v restavracijo in trudila se bova dolgo ostati.
Očka ne ve za nocoj in rada bi, da tako ostane.
Okoli desetih te bom poklicala. Ne razburjaj se.
Vzemi kolo. Vse bo v redu.
Če bomo ostali mirni, ne bo nihče izvedel.
Očka?
Živjo!
Odločil sem se te počakati zunaj.
Žal mi je zaradi telefona.
Izvoli.
Si govoril z mojim telefonom?
S kom si govoril? –S tabo.
Kaj? –Poklicati sem te skušal.
Skrbelo me je, kje si.
To je moj telefon.
Kako si me klical na moj telefon?
Očitno se mi spet meša.
Res misliš, da je mrtev? –Pa že.
Vohaš? –Smrdi. Groza!
To ti pravim. –Mislim, da še diha.
Koliko je star? –V svojem dreku je umrl.
Grozno! –Ni grozno, super je.
Kako moreta? –Bi rada denar ali ne?
Pojdimo. –Pa ja ne boš šel noter.
Pridi! Nikoli več ne bomo videli trupla.
Komu mar? Pojdimo.
Ubogaj Michaela.
Kristus!
Poberimo se!
Ne bodi strahopetec. Navaden klošar je.
Mislim, da je še živ. –Poiščimo drug bankomat.
Daj! Ne bodi reva!
Kristus!
Hej, vstani!
Vstani, jebenti!
Najbrž je moten. –Grem!
Res si klinčeva … –Beau, daj!
Pridi nazaj! –Kako boš prišel domov?
Kaj je? –S taksijem ga bova pobrala.
Poglej ta potepuški gnoj.
Hej! Zakaj ne vstaneš?
Hej, pizdun! Zakaj ne vstaneš?
Po gnilih jajcih smrdi.
Najbrž je hrana.
Gospod, vstani!
Ti si sam, midva pa sva dva. Vstani!
Daj, vstani!
Kaj bi rada?
Kaj bi rada, razvajenca? Poberita se!
Prekleto, rekla sem, da odjebita.
Kam drugam pojdi spat! Najdi si klinčevo službo!
Utihni, drekač. –Ti utihni, coprnica!
Zapri gobec, smrkavec. Poberita se!
Drekača razvajena. Brcaš me, kot da sem žival.
Jebenti! –Poglej tole.
Nehaj!
Ničesar ne veš o meni.
Nehaj! Poberita se!
Pustite me pri miru! –Jebi se!
Pustita me pri miru! Poberita se.
Nisem žival! –Kristus! –Poberi se ven!
Zamisel imam. –Speljita se!
Pustita me pri miru! –Jebenti!
Smet za smet.
Pizdi! –Nehaj!
Sranje! Greva! Greva ven!
Poglej! Kristus!
V obraz si jo zadel! –Jebenti! Smrdljiva prasica!
Pogledal si, ne? –Sem, vem. In videl sem.
Čudno je govoriti o tem.
Čudno? Nenavadna izbira besed.
Morala bi biti šala. –Si jo za šalo obmetaval s prižganimi vžigalicami?
Ne bi smela biti tam. Mislim …
Vse je smrdelo!
Kričala je na naju, preklinjala. Grozila nam je.
Samo denar sva rabila, da bi se vrnila domov.
Ampak bila je kot klinčeva žival! Kot rakun ali kaj takega!
Nisva je mogla spraviti ven. Nikakor.
Tudi ti bi tako ravnal. –Kristus! Resno?
Kaj je naredila?
Ja.
Domov mora. –Dobro. Poslušaj.
Razumem, prav? –Lahko pozneje o tem?
Ni potrebe. Če se ni nič zgodilo, se ni zgodilo.
Si resen? –16 let me že poznaš.
Če sem resen? Daj, no!
Nikoli ne vem.
Čas potrebujemo. Čas je na naši strani, naš prijatelj.
Tako deluje novi cikel. To je že lanski sneg.
Srečo si imel. Vsi smo imeli srečo.
Ko sem poučeval, časi niso …
Drugače je bilo. –V redu, očka. Nehaj.
V redu je.
Spet se ti bo zmešalo. Nehaj govoriti.
Prav.
Rad bi samo povedal, da bomo prebrodili to.
Ja. –Kot vedno.
Midva, ne? –Ja.
Ti in ta košarkarska žoga.
Vse vajeti imam v rokah.
Kot vedno. Se spomniš, ko si vrgel žogo?
Prišel sem in … –Očka, resno, utihni.
Prevzel sem krivdo nase. Očetje to počnemo.
Ne vem, o čem govoriš.
Nisem jaz vrgel žoge.
Uredil bom.
Plačal bom škodo. –Namerno si to naredil.
Vrnite mu žogo, ni bilo namerno. –Nisem neumen.
Otrok ne more tako vreči. –Zakaj bi vam hotel razbiti izložbo?
Kako naj vem?
Po resnici mi povej. –Prišel sem plačat tvojo bedno izložbo,
ne pa te poslušati.
Sanja se ti ne, kaj prestajamo.
Žal mi je, opravičil se je.
Ta žoga je njegov najboljši prijatelj.
Sranje se zgodi, stvari se razbijejo.
Rekel sem, da povejte ceno. Bodite vljudni.
Več kot vljuden sem. Prevljuden!
Si resen? –Koliko za klinčevo izložbo?
Ne gre za denar! –Trgovino ti lahko zažgem, če hočem!
In rešim nekaj življenj.
Spomnim se te. Tvoje soproge.
Kar naprej je prihajala sem.
Po cigarete. –Ne bo je več.
Ker ste jo ubili.
Nočem biti z bolnimi.
Dobro, poslušaj.
Dobro jutro, Claire.
Dobro jutro, doktorica.
Danes ste čedni. Pričakujete goste?
Kmalu bosta tu.
Bo umrla? –Ne, samo …
Potem jo bom videl doma.
Tu mi ni všeč. Pojdiva domov.
Pridi, zavrtiva se.
Lahko odideva. Tole mi je všeč. Dajva še enkrat.
Poglejva, kako hitro lahko greva.
Daj mi telefon. Znebiti se moraš posnetka.
Ni ga dovolj izbrisati. –Nehaj!
Kartico moraš dati ven. –Daj mi telefon!
Ne bom … –Michael, to ni igra!
Hej, Mike? –Daj mi ga.
Takoj pridem!
Kadi? Rekel si, da ne kadi. –Prestrašil si jo. Kristus!
Čuden si, ona pa je odrasla. –Tiše. Ali ve za to?
Za mamin rak? –Ne, za bankomat!
Ne, seveda ne ve. Daj, no!
Zakaj sta z Rickom to objavila na spletu?
Se ti je zdelo smešno? –Nisva bila midva.
Ljubi bog! –Me poslušaš?
Ja, poslušam!
Poslušam, ti ne poslušaš! –Še preveč te poslušam.
Kam greš, kaj počneš? Kdo je objavil? –Nehaj!
Kdo je objavil, če ne ti?
Temu ne moreš obrniti hrbta. Vse življenje te bo preganjal.
Zadnjič ti pravim, da utihni, jebenti! Prav?
Kristus! Anna me bo odpeljala domov, potem pa imam delo.
Ti pa se ne vpletaj v moje stvari. Prav?
V hudi godlji si! –Prekleto! Res si otročji!
Prav, utihnil bom. Prav? –Prav.
Utihnil bom in ne bom se vpletal. –Kdaj se boš normalno vedel?
Vsaj enkrat! –Res? Trudim se.
Ja? Tvoj trud je precej beden.
Ljubček, kaj počneš tu? Nisi zmenjen?
Očka mi je ukradel telefon.
Nisem … –Pogledal je.
Zmotil sem se. Mislil sem, da je moj.
Koliko zveš?
Koliko veš ti?
Paul, raje pojdi noter.
Dolgo si že zunaj in sprašujejo se, ali si že odšel.
Nisem lačen in ne govori z mano, kot da sem zaostal.
Mike, daj! To je noro. Grem.
Pojdi.
Mislil sem, da si na moji strani.
Vedi, da sem predvsem mislila nate in na tvoje zdravje.
Bala sem se, da ne boš prenesel. –Od kdaj?
Kako dolgo že veš za to? –Ljubi …
Michale je rekel, da nista z Rickom objavila tega groznega posnetka.
Nista ga. –Kdo pa ga je?
Ljubi, ni … –Kdo? Nehaj me klicati "ljubi". Povej.
Beau! Beau je bil.
Na Rickovem računalniku je našel, kar sta posnela …
Kam gre Michael? –Beauju bo plačal, da bo molčal.
Si resna, jebenti? –Pomiri se.
Molčal bo. Vse je pod nadzorom.
Samo jezen je, ker mu je rekel strahopetec.
Od kod pa denar? –Z najinega računa, kaj si mislil?
Samo nekaj tisoč. –Nekaj?
Vse bo v redu. –Kako dolgo veš za Ricka in Michaela?
Točno od kdaj? Povej mi!
Michael me je poklical, ko se je zgodilo.
Prevoz sta potrebovala. –Kristus! Lažnivka!
In tatica! –Pomiri se.
Ta dva vesta za Beauja in vse to? –Ne, vse imam pod nadzorom.
Ja, kar naprej to ponavljaš, kar pomeni, da ni pod nadzorom.
Si ti glavna? Kakšno vlogo imam v družini jaz?
Kdo sem? Vaški tepček.
Ves čas sem že vsiljivec.
Vidva z Michaelom sta v tem, jaz pa sem samo …
Sam sem. –Nisi.
Sam sem.
Njegov oče si. –Ne, norec sem.
Kot Gettysburg. Vračaš se na Gettysburg.
Ne, ni Gettysburg.
Ni Gettysburg.
Prav?
Pojdiva noter.
Mrzlo je.
Na podlagi nerazumnih zamisli se zmagujejo in izgubljajo vojne.
Kot Hitler v Stalingradu. Se spomnite?
Kot se je zgodilo generalu Leeju v Konfederacijski vojski.
Gettysburg je bil začetek konca.
To je …
Mi lahko namenite malo klinčeve pozornosti, prosim?
A, tu ste.
Dobro. Zdaj, ko me poslušate,
bi rad, da o nečem razmislite,
ko se boste nocoj vrnili k svojim bednim življenjem.
Rad bi, da razmislite o tem.
Koliko ljudi bi bilo v tej državi
brez vojn?
Nočem reči, da so bili razlogi za državljansko vojno upravičeni,
ampak če bi lahko vsi še naprej kavsali,
namesto da gredo v vojno, kjer koli na svetu,
koliko ljudi bi živelo na našem umirajočem planetu?
Izračunajte do naslednje ure.
Na zrak moram.
Vi pa počnite, kar želite.
Samo počistite za sabo.
Žalostni bedni zgubljeni drekači.
Kristus!
Sedi, Klein!
Dobro, pa izračunajmo.
Koliko je po vašem kretenov v skupini stotih ljudi?
V povprečni skupini?
Resno. Koliko je staršev, ki ponižujejo svoje otroke?
Koliko bedakov s smrdečo sapo ne ukrene ničesar?
Koliko je takih, ki se pritožujejo, stokajo,
posiljevalcev, utajevalcev davkov, lažnivcev, tatov,
umazanih politikov, sleparjev?
To je lahko vaša mama, brat.
Mama, brat,
mogoče celo vi. Koliko od vas
bi bilo veselih, če bi nekateri vaši prijatelji jutri izginili?
Recimo vi, koliko bi vas bilo veselih,
če jutri ne bi videli nekaterih svojih kolegov?
Izginili bi. Mrtvi, pokopani.
Njihove mize so prazne. Dvignite roke.
Ni vam treba poimenovati nikogar. Samo roke dvignite. Klein.
Točno tako. Zdaj pa malo bliže domu.
Družinski člani?
Stric z bednimi zgodbami.
Ki vas zlorablja. Ojoj!
Vsi jih poznamo.
Grda sestrična, ki trpinči pse.
Mama, ki vas žali.
Premislite, kako bi bili vi in vaši ljubljeni srečni,
če bi ta stric ali posvojeni bratranec stopila na mino.
Ali če jo skupita v vojaškem napadu.
V hipu izgineta s sveta.
Ja, tako. Preprosto izgineta.
V hipu.
Izbrisana. Veseli bi bili, ne?
Bili bi zadovoljni,
podpirali bi vojno,
ker vas vaša družina tlači, ne mara vas, kruta je.
Dobro, zdaj pa mi sledite.
Predstavljajte si, ker družina tlači, ne ljubi in je kruta …
Sledite mi … Predstavljajte si žrtve vseh vojn v zgodovini.
Zdaj pa si predstavljajte na deset tisoče kretenov …
Stotine tisoče, morda celo več, mogoče celo milijone,
ki jih sploh ne potrebujemo.
Čisto s statističnega vidika,
matematično je nemogoče, da so bile vse vojne žrtve dobri ljudje,
kar koli to pomeni. Resnična zgodovinska krivica je,
ko se kreteni pojavijo na seznamu nedolžnih žrtev.
Njihova imena vklešejo v spomenike,
skupaj s plemenitimi, krepostnimi in dobrimi.
Slabost, zaprtost, hoja v spanju, suha usta,
vrtoglavica, potenje, živčnost.
Hitro bitje srca, povišan pritisk.
Spolna nezmožnost.
Ampak rekla je, da ne pričakuje teh težav pri tem odmerku.
Je to vse? –Težave pri koordinaciji,
težave s spominom, izguba kratkoročnega spomina,
kar najbrž pomeni pozabljivost.
Mislim, da ne bi smela več brati.
Pa sprememba značaja?
To ni stranski učinek.
To je glavni učinek.
Je to dobro?
Očitno smo tu.
Vesel sem, da to počnemo.
Ne bi predlagal, če si ne bi tega želel.
Mislil sem, da je psihiater to predlagal.
Sranje! –Oglasi se.
Ni se mi treba. Izklopil bom.
Ni sramota prositi za pomoč.
Pomaga pa, če čutiš sram.
Se sramuješ zaradi mene? –Ti se sramuješ zaradi mene.
Boš obrnil vsak moj stavek?
Izrekel bom vsak tvoj obrnjeni stavek. –Kristus!
Sutsirk!
Res si dober.
Trapast, ampak dober.
AMERIČANI V VOJNI
To je veliko. Tri zgoščenke.
Bi res to rad?
Ja.
Dobro.
Na svetih tleh ste.
Na kraju, kjer se je pisala ameriška zgodovina.
Čeprav je to najbolj krvavi kraj v Ameriki,
lahko v Gettysburgu začutite resnični mir.
Če dovolite, vam bo ta dežela spregovorila.
Zdaj pa pojdimo. –Poslušajte ta zvok.
Ko se 1. julija sonce prebija izza oblakov,
megla delno prikriva obrise konfederacijskih vojakov,
ki hodijo proti Marsh Creeku.
Ob 7.30 zjutraj si je poročnik Unije, Marcellus Jones iz Illinoisa,
sposodil puško in rekel:
Dovolite mi čast, da otvorim ta ples.
Puško je prislonil na ograjo.
Kolona uporniške pehote prečka Marsh Creek.
Ustrelil je.
Prvi strel največje bitke na zahodni polobli.
Začetek Gettysburga.
Od sredine jutra do popoldneva 1. julija
so se v tem gozdu odvijali najhujši spopadi.
Za obe vojski je bila to dirka do bojišča.
Pripadniki uporniških sil so prišli po Harrisbug Roadu
ter so pri Barlowi gomile napadli enote Unije.
V manj kot 20 minutah so se Jenkiji umaknili v zmedi.
Kmalu so se morale s položajev umakniti vse Federacijske čete.
Čez kilometer in pol boste šli mimo štaba generala Leeja.
Medtem ko so se sile Unije umikale skozi Gettysburg,
so domovi in ulice postali krvavo bojišče.
Od Seminary Ridgea na zahodu
je Barksdalesova brigada napredovala iz gozda,
general pa je bil 50 metrov pred svojimi 1400 vojaki.
Misisipijevci so se pognali v desni bok.
Vrste Unije se trgajo kot papir.
Na vzpetini ni veliko zaščite.
Vojaki se skrivajo po najboljših močeh.
Ustavite zvok, dokler ne pridete do 8. točke: Little Round Top.
Na vzpetini Little Round Topa … –Paul! Pridi, greva naprej.
Na vzpetini Little Round Topa …
In Cemetery Hillsa vojaki merijo v uporniške vrste.
Skozi dim in prah.
Vojaki mečejo granate in streljajo.
Linija Jenkijevskih čet se trga …
Toda ne! Jenkijevske sile se vračajo
in preganjajo upornike, ki jih je vse manj in manj.
Okrepitve so prihrumele čez greben.
Nekaj, ki se jih je prebilo skozi Jenkijevske vrste,
so ubili, ranili ali ujeli.
To je znano kot težak pečat za Konfederacijo.
Slednja ne bo nikoli več tako blizu zmagi
v Državljanski vojni kot tu, v tem trenutku,
3. julija 1863. V Gettysburgu.
To je preveč, vem. Oprosti.
Veš, da jih je tu padlo skoraj toliko kot v Vietnamu?
50 tisoč. –O čem govoriš?
V Vietnamu jih je umrlo več milijonov.
Veš, da mislim na Američane. Nehaj že.
Ne vidim te jokati.
Veš, da ljudje izražajo čustva na različne načine.
To ne pomeni, da jih nimam.
Hočeš reči, da sem slabši? –Ne pravim, da si slabič!
Reči hočem …
Reči hočem, da si tak, kot si, in da to sprejmem.
Sprejmem te, kot sem te vedno.
Različna sva si. In? Kaj potem?
Vedno te bom sprejemal. Daj, no!
Kaj hočeš reči?
V družini imamo že več generacij duševne bolezni.
Morda je …
Morda je čas, da kaj ukrenemo.
Soočiti se moramo s tem.
Kaj hočeš reči? –Mama je bila zmešana. To govorim!
Pa oče? Kje je bil? Izginil je.
Samo drug drugega sva imela, samo midva.
Se spomniš?
Vedno sem pazil nate.
Vseeno te ne vidim jokati.
Vedno si mislil, da je bilo meni lažje kot tebi.
Da sem bil glavni v družini in da me je imela mama raje.
Vse to je sranje!
Nekdo je moral biti odrasel, in mama ni bila.
Nisem hotel te vloge.
Vidim, da si ves zlomljen zaradi tega. –Daj, no!
Paul, ostani. Rad bi se pogovoril s tabo. Prosim te!
Jebi se!
Ne bodi otročji! –Jebi se!
Ni pomembno, kaj poučujemo. Ničesar se ne naučimo.
Ničesar nisem dosegel v življenju.
Uničil me je.
Prosto si je vzel, da bi bil s teboj.
Nikoli nima časa. Rad te ima.
Ja, no …
V vojni zmaga samo ena stran. –Ne, ne!
Daj, Paul. Tvoj brat je!
Povej mi, kaj se dogaja. –V redu sem.
V redu sem, samo …
Razmišljal sem in ne bom napisal knjige.
Preveč vemo o Državljanski vojni.
Čas je, da pozabimo.
Si vzel tablete?
Sem. –Dobro. Si včeraj večerjal?
Nisem bil lačen. Stan je nekaj naročil v sobo.
Paul, si pripravljen? –Kako je Mike?
V redu je. Bi rad govoril z njim?
Ponj grem. Počakaj trenutek.
Poklicala ga bom. –Ne, ne!
Mike, pridi, očka je.
Paul, daj. Šofer čaka. Si tu?
Iti morava. –Paul?
Paul, si tam? –Daj, no!
Paul, vzemi slušalko. –Pridi, iti morava.
Paul, prosim, primi slušalko.
Paul! Takoj odpri! Takoj!
Že grem!
Oprosti. –Kaj si počel?
Imaš ključ? –Po led grem.
Kaj si naredil? –V ogledalo sem se udaril.
Paul, Paul.
Ustavite me, če ste že slišali tole.
SIRI –Obožujem sire.
Ure in ure lahko govorim o sirih.
Lahko bi vam dobesedno naštel imena krav.
Prijetni se zdite, zato ne bom preveč težil.
Razen če to želite. Začel bom s področji.
Ta je iz Vermonta. Sir je skoraj tekoč.
Če ga prerežete napol, se bo razlil.
Odrezati ga morate zgoraj in jesti z žlico.
Iz Vermonta je tudi plemeniti sir bayley hazen.
Intenziven okus ima, meni najljubši.
Iz države New York imamo hudson flower.
To je različica korziške klasike fleur de maquis.
Hudson flower. Na sredi je mimolette,
francoski zloglasni kontroverzni mimolette.
Morda ste slišali zanj. FDA ga je poskušal prepovedati.
Danes smo ga pripravili za vas. Mimolette.
In končno, ta je malce hud.
Ime je nemško, prihaja pa iz Italije.
Seveda si lahko privoščite kakšno fašistično šalo.
Weinkase lagrein.
Weinkase pomeni dobesedno vinski sir.
Lagrein je vrsta grozdja za črno vino,
ki raste v dolinah severne Italije.
To je to. Ima kdo kaj vprašanj?
Ne ganite se. Ostanite, kjer ste.
Nihče ne sme od mize.
Niti na stranišče? –Ne, Paul.
Kaj je to? Kult? Scientologija?
Veš, kaj mislim.
Pogovoriti se moramo. Ni razloga, da ne govorimo o čemer koli.
Diskretno, jasno.
Mislim, da je priložnost zamujena.
Nočem se pogovarjati. –Prosim te, dragi.
Odkrito bomo postavili karte pred sebe.
In nekaj ukrenili.
Paul, ne razmišljaj preveč. –Jaz?
In to, Brazgotinec? –Nehaj o tem.
Moral bi zapreti vrata. –Dovolj!
Nisi rekel, da lahko govorimo o čemer koli? –Ne spreminjajmo tega …
Neverjetno! Lahko bi te spravil za zapahe!
Sebe si ščitil, svojo kariero. –Vedno znova ti odpustim!
Tiše! In, Stan …
Misliš, da je oprostiti enako kot odrešiti.
Moral bi zapreti vrata, opičjak. –Stan, nadaljuj.
Nadaljuj. –Stan želi govoriti o resnici.
Ne gre za resnico, ampak za fanta.
Naj Stan pove, kaj želi. Ni se nam treba strinjati.
Lahko pa se vljudno pogovorimo. –Rad bi …
Prosim, daj mu priložnost. –Zanima me, kaj je za politika resnica.
Zanima me, kaj je resnica o otroku, ki je starše prisilil,
da se ne zmenijo za njegova brata. Kate, niti pol ne veš.
Prepozno si prišla. –Paul, nehaj!
Dovolj! Nespoštljiv si do vseh!
Si se zdaj obrnila proti meni? –Pomirimo se.
Gre za to? Izmed vseh groznih časov …
Si bila vedno proti meni?
Zakaj ne poveš, kaj se mota po tej tvoji majhni glavi?
Kaj je ta zakon o izenačenju?
O čem govoriš? –Zakon, ki ga sestavljaš. Kaj je to?
Kaj ima to s čimer koli? –Povej mi.
Lani si rekel, da se dolgočasiš. –Ne.
Lani sem rekel, da si ti dolgočasen.
Bi se rad pomenil o tem? Te res zanima? –Ja.
Ljubi bog!
Prav, Zakon o izenačenju za duševne bolezni. ZIMB.
Gre za mašenje lukenj v Zakonu o zdravstveni negi.
Zakon pravi, da bi morale zavarovalnice kriti
tudi duševne bolezni,
da bi se zagotovilo, da se zdravljenje duševnih bolezni
plača kot zdravljenje katere koli telesne bolezni.
Končni cilj je preseganje stigme duševnih bolezni.
Torej gre zame? –Kaj ima to s teboj?
Zakon "Jebi se, Paul". Na ravni zveznega zakona.
Gre za omogočanje zdravljenja tistim, ki ga potrebujejo.
Katelyn je vzrok.
V vsaki družini ima nekdo duševno bolezen.
V vsaki družini … –Tako je.
In prekiniti moramo molk. Slišal sem že njegove govore.
Uživaš, ko me vsakič razkriješ? Je to tvoj namen?
Ni mi treba poslušati tega. Vedeš se kot otrok.
Taka si kot on. Barbari je bilo mar zame.
Ni ti treba braniti moža … –Tebe skušam zaščititi!
Dragi, utihni, jebenti, in ne drzni se tako govoriti z mano!
Zakaj misliš, da boš z napadom name preložil pogovor? Ne boš.
Bi rad, da sem nocoj tvoj redar? Prav.
Utihni in poslušaj, opičjak!
Oprostite, kongresnik. Za hip vas potrebujem. Nujno je.
Si prepričana? –Samo pet minut.
Pet minut.
Da se ni nihče ganil?
Zažig brezdomke pred bankomatom
Ne, nekaj smešnega moraš narediti!
Ne, gremo! Pridi!
Fanta s kapama 2: Nadaljevanje KMALU
Živjo. –Pornografija v kuhinji?
Glasbo sem poslušal.
Kako si? –Dobro, odlično. V redu.
To so trije različni odgovori.
Katerega koli izberi.
Če bi vedel, kakšen dan sem imela.
Prosim, vrni se za mizo. –Oditi bi morala.
Ne, vse je v redu.
Vse bo v redu, samo pomiri se.
Kako bo v redu? Ne moreva povedati resnice.
Njun sin bo izdal najinega in svojega brata.
Nocoj bo dobil denar. Vse bom uredila.
Ne razburjaj se preveč. –Jaz bi moral urediti.
Jaz sem oče! –Oprosti!
Oprosti! –Razdeljena hiša ne more stati …
Ne citiraj mi! Nikar!
Globoko vdihni.
Kje imajo ti neumni otroci pamet? –Ne vem.
Ko bi vsaj vedela, ampak zdaj ni pomembno.
Dobra otroka sta, ki sta zašla s poti.
Spravili ju bomo na pravo pot in živela bosta naprej.
Greva lahko zdaj domov?
Poslušati morava, kaj želita povedati.
Tvoj brat zna biti praktičen.
Zna se dogovarjati. Prav?
Zato ga ne izzivaj.
In pusti Kate pri miru, ker potrebujeva oba.
Nočem, da spet zboliš.
Dobro sem. Zdrava sem.
Nikoli več me ne zapusti.
Prosim, ne umri. –Nehaj tako govoriti!
Nehaj! Nehaj tako govoriti! Tu sem.
–Moral bi zapreti tista vrata.
Mirno sem ga prosil … –Vem.
Rekel sem mu, naj zapre vrata. –Vem.
Michael pa je samo stal tam. –Vem.
Vem.
Sranje!
Hej!
Živjo, stari.
Kaj pa vidva tu?
Prišla sva zaželeti srečo Claire za jutri.
Dobro, hvala. –Naju boš povabil noter?
Kako si, Paul? –Morala bi poklicati.
Oprosti, nisva mislila, da je to nujno.
Se ne smeva oglasiti? –Kako si?
Mika sem nameraval poklicati na malico.
Iz vsakega obroka skušam narediti slavje, da ne razmišlja o tem.
Mikey, goste imava!
Je v redu?
Kako je? –V redu je. Poiskat ga grem.
Mikey! Mikey, tvoj stric je tu.
In teta. –In teta.
Živjo, mali. –Tu je!
Živjo, mali. –Zdravo, lepotec.
Poglej ga! Poglej si ga!
Samo pozdravit sva vaju prišla. –Si še v pižami?
Oče mi je pred kosilom dal sladoled.
Resno? –Včasih sladoled vse popravi.
Če bi prišla jutri, bi lahko jedla s tal.
Mikey, pojdi malo gor. –Vse mogoče se dogaja.
Pomembnejše stvari imam …
Rada bi se pomenila z očkom. –Hitro bova.
Pojesti bi morala,
potem pa pospraviti tvojo sobo, kot sva se zmenila.
Takoj se vidimo. –Prav?
V redu?
Dobro. Poslušaj me, Paul.
Razmišljala sva in imava zamisel.
Ne morem prevzeti zaslug, ampak jo podpiram.
Rada bi … –Veva, kako ti je težko.
Rada bi … –Ker je Claire v bolnišnici.
Prosim, pusti me govoriti! Prosim te!
Izvoli. –Hvala, pravi angel si.
Z Barbaro misliva, da bi bilo najbolje, da je Michael nekaj časa pri nas.
Paul, čistilko bomo poklicali. Da si opomoreš.
Michael mora nazaj v šolo.
Ti pa moraš spet obiskovati Claire.
Razumeva, kaj preživljaš.
Pomagat sva prišla. Prav?
Več časa boš imel. Lahko boš poskrbel zase.
Logično je, ker imava prazno sobo.
Res mislim, da bi bilo to najbolje za vse.
In za Michaela. Tudi njemu bo pavza prav prišla.
Pogumno to prenaša, ampak otroci vse opazijo.
Poslušaj.
Poslušaj, Paul.
S sinom sva nameravala jesti.
Nimava dovolj hrane za vaju, zato …
Kosila sva že. –Nisva prišla jest.
Ampak jutri je operacija in mislila sva,
da bi bilo najbolje, da je Michael pri naju.
Sodeluj z nama. –Raje pojdita.
Ne moreva te pustiti takšnega.
Daj, no! To je noro! Poglej sobo!
Stan! –Poglej hišo! –Stan, nehaj!
Daj, no! –Pomiri se! –Zbudi se!
Poglej me! Ti pa molči!
Daj, poglej me!
Daj!
Za Michaela! –In za Claire.
Prosim, Paul, pomagal ti bom. Obema. Pomagal ti bom pospraviti.
Saj ti mora biti jasno, da to ni dobro za otroka.
Moral bi se pomeniti z nekom, ti pa tudi.
Stan hoče reči, da je vse to mogoče malo preveč.
Veva, da želiš Michaelu omogočiti normalno življenje,
ampak to ni normalno. –Res raje pojdita.
Njegova mati je bolna. Močan mora biti.
Ne sme misliti, da se njegov oče ni sposoben soočiti z življenjem.
Moraš najti oporo. –Ja.
Kaj veš o meditaciji? –V redu.
S Claire sva se dogovorila, da bo Michael normalno živel.
Dogovorila sva se. –Ja.
Zdaj bi moral biti ob njej. –Claire je sama v bolnišnici.
Potrebuje te tam!
Paul, poslušaj. Nehaj!
Takole je.
Govorila sva že s Claire. –Strinjala se je. Vse je v redu.
Kdo se je domislil tega? –Ni pomembno.
Pa je. –Radi te imamo.
Pomembno je. –Ni.
Zakaj? –Če sta se domislila vidva, potem je to klasična patologija.
Odvzel mi je mamo in očeta in zdaj želi še sina.
Čeprav sem dobil večji del dediščine, to nič ne dokazuje.
In hišo. –Včasih boš moral nehati kriviti druge zase.
Če se je tega domislila Claire, potem je to najina stvar.
Ampak ne bosta mi ukradla sina. –Paul!
Ne kradem … –Nehaj izgovarjati moje ime!
11-krat si ga že izgovoril. –Tako ti je ime! Kako naj te kličem?
Sit sem že štetja! Jebenti!
Jebenti! Jebenti!
Poglejta, kaj sta naredila! –Samo za nocoj ga bova vzela.
Poglejta! –Jutri bova videla, kako si.
Pusti hrano, dala mu bova jesti. –Stan, zapri vrata.
Paul! –Michael, pojdi nazaj gor.
Zapri vrata, Stan! –Vrni se gor.
Zapri klinčeva vrata!
SLADICA
Sladica.
Raztopljeno čokoladno jajce s torto iz pastinaka
in grenivko z brazilskimi oreški, užitnim cvetjem in meto
z omako iz viskija in sladke karamele.
In seveda banana s kokosom.
Ne bom, hvala.
Morate poskusiti. –Moram?
Nočem. Dovolj sem pojedla, hvala.
Verjemite, niste še poskusili česa takšnega.
Rekla sem, da nočem. Odnesite. –Kate, jaz bom.
Prav? Hvala. –Torej …
Kje smo ostali?
Kako je? Uživate? –Seveda.
Opravičujem se, če so bile težave s sladico.
V redu je. –Vse je v redu.
Ne bomo vam računali sladice. –Ni treba …
Ne, vztrajam. Kakšen večer.
Najprej zamašek, priponka, sladica.
Čista groza. –Vse je v redu.
Res je vse v redu. –Kaj bi še želel?
Da že enkrat odjebeš od tu.
Seveda, pustil vas bom pri miru.
Vedite, da prenašam vašo nesramnost,
ker spoštujem vašega brata.
Ne zato, ker bi se bal vreči ven takega človeka.
Verjemite, da razume. –Razumem.
To pa ne pomeni, da vas zato spoštujem. –Oprostite.
Mlahav je in šibek …
Pridi, greva. –Kakšno ime je Antonio? Francosko že ne.
Kaj je? –Pridite z mano.
Nina, pusti nas same. Hvala.
Sedimo sem.
Katelyn, sedi tja. Vidva na tisto stran. Hvala.
Umazana usrana kurba bi se tepla z nama.
Si za? –Ja!
Dajva!
Daj! –Bova res to naredila?
Sranje!
Čakaj! Čakaj! –Sranje!
Kaj velikega najdi.
V glavo sem jo zadel.
Prosim, odpri mi vrata.
Kristus! Daj že!
Poglej, kaj sem našel! –To ti pravim.
Samo … –Daj!
Poberi se ven! Vso noč te bom obmetaval.
Klinčeva smrdljivka!
Pridi, greva proč!
Dve minuti imaš, da se pobereš.
Ven! –Daj!
Sranje!
Napačno občinstvo smo za tvoje politične spine.
Paul … Molči zdaj.
Hvala.
Poskusil bom pojasniti.
Govoril sem z Rickom. Iz sebe je.
Poklicali so naju iz šole.
Vse jutro je jokal v ambulanti.
Ne je, ne spi. –Rada bi povedala,
da se nisva imela priložnosti pogovoriti o tem. –Tako je.
V svojem imenu govorim. Prav?
Jaz …
Na to skušam gledati ločeno od svoje politične prihodnosti,
čeprav to ni mogoče.
Zame je najpomembnejši moj sin in njegova prihodnost.
Mislim, da je nemogoče, da bi ju odkrili.
Mogoče ne bodo nikoli rešili primera.
Ampak ali si res to želimo?
Za otroka in za nas … Po mojem ne.
Ne vidim tega.
Ne morem se videti, kako živim z dejstvom,
da je moj sin vpleten v umor.
Čakaj, no. Od kod ti ta beseda?
Ne misliš resno. –Oprosti, ampak to je preveč!
Umrla je od opeklin tretje stopnje! –Iz miši delaš slona.
Nesreča je bila. –Seveda.
Nesrečen niz dogodkov. –Vsekakor.
Ta reva … Divjaka sta jo napadla. –Reva? Stan, daj!
Zakaj je ta reva sploh taborila tam?
Veliko krajev je za tako motene osebe.
Brezdomci … –Mi plačujemo zavetišča …
Ne gre za to. –Bolnišnice, zapori …
Prosim te! Ne gre za to.
Na poti jima je bila, Stan. Nevarna jima je bila.
Grozila jima je.
Michael je rekel, da je zadeva ušla z vajeti.
Pomisli, kako sta se bala. Tresla sta se, ko sem prišla ponju.
Dobra fanta sta. –Tiste noči nista bila.
Ni te bilo tam, jaz pa verjamem svojemu sinu.
Ne prepirajmo se. Držimo se teme …
Saj se je. Pomisli, da odpreš vrata
in moraš prestopiti nasilno potepuško ogabo.
Ki se ne obvladuje. Kaj bi naredila?
Za človeka gre! –Bi kar odšla?
Ne govorim o brezdomcih! –Človeka sta zažgala!
Govorim o eni slabi osebi.
Težava je, da sta jo prepričevala, da odide.
Mislim, da je bila nesreča.
Zaščititi moramo fanta. Kar je storjeno, je storjeno.
Seveda je bila nesreča, to ni sporno.
Nesreča je bila, ampak posledica je, kakršna je.
Premisliti moramo, kako naprej. –Ja! Ja!
Točno tako. Hvala!
Gre za Rickovo in Michaelovo prihodnost.
Ja, ravno o tem želim govoriti. O prihodnosti.
Mislim, da naša fanta ne moreta živeti s tem strupom v sebi.
Razžrlo ju bo. Z Rickom se je že začelo.
Jaz …
Popoldne sem na hitro govoril s Kate.
Strinjala se je. –Še drugi načini so.
Ni treba … –Za mojega sina in njegovo prihodnost.
Edini način, na katerega lahko to preživi …
Zavrgel boš politično kariero in vse, za kar si delal.
Da lahko živi dalje. –To ni smiselno.
Ne najdem! –Smem?
Seveda, izvoli.
Sam si. Vso srečo z govorom. Se vidiva za odrom.
Umaknil bom svojo kandidaturo.
Za sinovo dobrobit in za dobrobit družine.
Michaelovo, vajino … Moj zakon bo jutri sprejet.
Ali pa ne bo, ni pomembno. Po tem moramo to urediti.
Ne moreš. –Seveda ne sme. Vidiš?
To je noro! Po vsem, kar smo prestali?
Nisem tako mislila. Ne moreš sam odločati o tem.
To vpliva na vse nas. –Zato sem želel, da se dobimo
in se pomenimo o tem ter se odločimo, kako bomo.
Kaj? –Objavili, kot družina.
Da rešimo otroka. –Ne bodi neumen, Stan!
S tako odločitvijo odločaš o prihodnosti mojega sina!
Nimaš pravice! Ne bom ti dovolila!
Moj sin je! –Najin.
Ne igraj plemenitega politika, in to ni ravno plemenito,
ni sodobno in ni po tvoji meri. –Izvoljen boš, vodiš.
Kako bi pojasnil sinu, da mu boš uničil prihodnost?
Saj že ima uničeno prihodnost!
Nisem mu je uničil jaz! –Realen bodi.
Izmazala sta se. Grozno je.
Nepredstavljivo, grozljivo.
Ampak naša odgovornost staršev je,
da jima pomagamo, da se soočita s tem.
Prav, če ne želiš živeti s tem.
Odnehaj, ampak ju ne razkrij.
Ne more odnehati. –O tem ne odločaš ti.
Seveda odločam, jebenti! Pa še kako, jebenti!
Ukreni kaj, če imaš slabo vest!
Naj bo pomoč brezdomcem tvoja glavna naloga.
Podari denar v imenu te ženske. Lahko še popraviš.
Ne vedo niti, kako ji je ime!
Nima imena!
Noben denar ne more popraviti tega.
Pa boš popravil tako, da boš poslal fanta za rešetke?
Veš, kaj počnejo v zaporu tako lepim otrokom?
Mladoletna sta. –Sodili jima bodo kot odraslima!
Ne igraj, da ne poznaš zakona. –Belca!
Komaj čakajo! –Še en primer bogataških otrok!
Mogoče bi ju morali dati za primer! –Se hecaš?
Za tvojega otroka gre! –Kar koli se zgodi!
Si zmešan? –Mislite, da si želim tega?
Odslužila bosta svojo kazen.
Opomogla si bosta, mi pa jima bomo pomagali. Vedno.
Poiskali bomo najboljše odvetnike. Hvala bogu, da lahko.
Imeli ju bomo radi, skrbeli zanju.
Verjemite, z vseh vidikov sem razmislil o tem.
Ni izbire. –Pa je.
Ničesar ne ukreni. –To ni prioriteta policije.
Ljudje bodo pozabili, minilo bo. –Rick ne bo pozabil.
Prišel bo k sebi.
Jaz ne bom pozabil.
Ne gre zate.
Sistem ju bo pustil na cedilu. Mi ju ne bomo.
Lahko jima pomagamo, zares pomagamo.
Potrebna nega, svetovanje, zdravila.
Vem. –Najpomembnejša je druga priložnost.
Daj sinu drugo priložnost. –To ni dovolj!
Ni dovolj. –Samo to je potrebno.
Verjemi.
Jutri zgodaj zjutraj bom sklical
tiskovno konferenco v Washingtonu. Objavil bom, da prekinjam kampanjo.
S Kate bova sedla z Rickom in mu vse pojasnila.
Potem bomo šli na policijo, kjer bo vse priznal.
Prepustili se bomo na milost sodišču.
Fanta sta zagrešila grozljiv zločin
in odgovarjati morata zanj. To je edini način.
Predlagam, da naredite enako z Michaelom.
Plačat grem.
In gremo.
Boš samo sedel? Reci kaj?
Najin sin. Ni tvoj sin.
Najin sin je.
Se to res dogaja?
Stari, mrtva je.
Zakaj ne vstane.
Jebenti!
Pojdiva. –Ne, ne.
Ne, nekaj smešnega moraš narediti!
Ni več fora. –Daj, stari!
Greva! Pridi! Greva!
Michaela moram poklicati. Koliko je ura?
Čez deset. –Revež je ves večer sam.
Paul, kaj misliš ti? –Jaz? Je sploh pomembno?
Claire je glavna. –Resno.
Že nekaj časa molčiš. Zanima me.
Mislim, da nihče v tej zgodbi ni nedolžen.
Ne ta ženska, niti Beau.
Zagotovo ne Barbara, niti ne ti.
Kako to misliš? Beauja ni bilo zraven.
Ve, kaj govori.
Mama? –Živjo, srček. Kako si?
Upam, da ti ni dolgčas.
Beau noče vzeti denarja. Pravi, da morava plačati.
Koliko?–Ne z denarjem. Družbi ali neko podobno sranje.
Prav. –Rekel je, da sem jaz strahopetec.
Z očkom sem in s Stanom in Kate. Kmalu bomo prišli.
Še lahko pospravita. Kaj sta večerjala?
Izdal naju bo policiji. Mama, izdal naju bo.
Vem, da naju bo izdal policiji. –Dobro.
Poslušaj, ne skrbi.
To je samo naloga. Vse se zdi bolj zapleteno, kot je.
Lepo počakaj.
Očka bom poslala domov. Pomagal ti bo.
Rada te imam. Kmalu se vidiva.
V redu je.
Čisto v redu je.
DIGESTIV
Pogledat grem, kje je tako dolgo.
Končati moramo pogovor. –Vem, vrnila se bom.
Niti blizu rešitve nismo, pa je nujno. –Razumem, Claire.
Roka me boli.
Beau si je premislil. –Me zajebavaš?
Podelal se je. Izdal ju bo. –Ta smrdljivi mali …
Nehaj! –Gospod in gospa Lohman?
Tu smo, jebenti!
Seveda. Na druga dva Lohmana sem mislil.
Želim, da je ta odločitev najina. –Najina?
Ni najina, ker si se že odločil.
Kaj meniš ti, Nina? –Ne vpletaj je.
Zakaj ne? Tu je. Vedno je tu.
Ti si jo vpletel. –Mislim, da ima prav. Nima izbire.
Resno? Katero foro ti je prodal? –S svojo glavo razmišljam.
Povedal sem ji, kar mora vedeti.
Skušam biti odprt za vse in poslušati …
Ves večer me nisi poslušala. –Pa sem te!
Posebej zaradi ponižanja, ker se nisem strinjala s tabo,
zdaj pa spet to počneš! –Zaključil sem s prepirom.
Seveda si.
Ker ti vedno zmagaš, jaz pa vedno najebem!
O čem govoriš? –Tej družini sem dala vse!
Vse! Dneve in dneve sem jokala, ko te ni bilo,
Val pa je bila nemogoča! Devet mesecev sem spala
na tleh ob Beaujevi postelji, ko je imel more.
Kadar koli si se slabo počutil, sem bila ob tebi.
Tudi z Rickom sem se trudila. Nisem njihova mama
in ti me nisi branil, sem se pa klinčevo trudila!
Ker imam rada te otroke! In tebe!
Zato mi ni bilo mar, ko si se slinil
zaradi kakšne vlačuge, ki te obožuje.
Vedela sem, da te je zlomilo, ko te je Barbara zapustila.
Sestavila sem te in vedno si se moral vrniti k meni.
In vedno si me potreboval!
In vedno je Kate super!
Večna stažistka.
Prijazna strpna Kate!
Nič ne bo imela proti. V redu je.
Nisem! Nisem več, Stan! Me slišiš?
Če boš dvignil roke od tega boja, bom jaz dvignila roke od tebe.
Po glasovanju skliči tiskovko.
Ne drzni si!
Stan, poslušaj. Rick ne bo prenesel tega.
Ne poznaš ga kot jaz. Žal mi je, ampak ne bo.
Iz tuje tragedije delaš našo. –Saj je naša tragedija!
Kakor koli obrneš, je naša. Od vseh nas!
Skliči tiskovko. –Prav, šef.
Prav, šef? Zavedaš se, da se igraš z življenji.
Čakaj! Kaj imaš ti od tega?
Tega ne počneš zaradi službe, ker boš ostala brez nje.
Marsičesa ne veste o meni. Niste me vprašali.
Ja, prav imaš. Sebična sem, ne?
Sem samo oportunistka. Z njim sem zaradi denarja.
In vse drugo, kar mi govoriš za hrbtom.
Si kdaj pomislila, da sem tudi jaz človek s čustvi?
Najbrž ne. Ni mi mar, ker ne potrebujem tvojega usmiljenja
niti tvoje podpore! –Nehaj, ljubica. Obe.
Stan, mislim, da nimaš drugih potez. –Ne. Seveda jih ima.
Stan, poslušaj me.
Kot guverner boš lahko naredil več dobrega
kot oče ali soprog.
Brez politike nisi nič.
In ne samo brez tega. Potrebuješ me.
Bolj kot jaz tebe.
In ti otroci potrebujejo starša,
to je neizpodbitno dejstvo.
Ne. Ne, gre za nekaj
tako ekstremnega in groznega …
Govorimo o tvojem dolgu ženski, ki vzgaja tvoje otroke.
Kate, veš, da je tako prav.
Veš, včasih …
Včasih se rana najbolje zaceli, če se je ne dotikaš.
Daj, vzemimo si teden časa.
Pogovorila se bova o tem. Ne tu, ne tako.
Šla bova domov, v vikend na obali.
Pogovorila se bova o tem in se odločila.
Skupaj, kot vedno do zdaj.
Skupaj.
Kaj bo postal, če se izmaže?
Samo najin sin bo.
Ne morem čakati teden dni. Ne morem.
Prav, pa dva dni. Pet, daj mi pet dni.
Kaj je?
Daj, no!
Tri dni ti dam. –Prav, tri dni.
Hvala. –Prosim.
Hvala.
Rekla sem ti, da te nočem vpletati, ker je stresno.
Ni poti nazaj. Stan ne posluša razuma,
Kate nima vpliva nanj. V svoje roke morava vzeti.
Jaz bom poskrbela za Stana. Uspelo mi bo.
Ti pa moraš poskrbeti za Beauja. Boš lahko?
Veš …
Slabo se počutim.
Nisem vzel zdravila.
Že dolgo ne.
Več mesecev.
Želel sem se spet počutiti kot jaz.
Vem.
Ko perem perilo, najdem tablete, ki jih skrivaš in jih pozabiš vreči.
Zato imaš rožnate žepe na hlačah.
Zakaj mi nisi omenila?
Ker sem želela Paula nazaj.
Ker si bil dolgo na pol mrtev.
Ker sem bila osamljena.
Poslušaj.
Vem, da sem te pustil na cedilu.
Vem, da Michael
nima dobrega mnenja o meni.
Da sta si vidva blizu in da sta …
Da sta samo vidva.
Vse mogoče mi skrivata.
Ampak nisem nesposoben. –Vem.
Potem pa dokaži. Močan moraš biti.
Osredotočiti se moraš. –Ja.
In poskrbeti za Beauja. –Prav.
Kako?
Pomeni se z njim.
Plačal sem račun. –Pojdimo.
Pojdimo od tod. –Grem.
Kam greš? Kam gre?
Ne veš? Paulu moraš včasih pustiti po svoje.
Rada bi se pomenila o tiskovki. –Ne bo je.
Za zdaj. –Ja, za zdaj.
Kako to mislite? –Uradno ste lepo večerjali.
Pojdimo vsi domov. Rabiš prevoz? Lahko naročimo avto.
Kako to misliš "za zdaj"?
Heinze. –G. Lohman.
V čast mi vam je bilo streči,
ne glede na vulkanske izbruhe.
Ja, hvala.
Lahko noč. –Hvala.
Žal mi je. –Kaj?
Lahko noč. –Prav.
Tri dni ji boš dal?
Toliko ji dolgujem. In svojemu sinu.
Celo več kot to.
Družina ni politika, Stan.
Vse je politika. Ne bodi naivna.
Vse to je strategija.
Ni povsem prave ali napačne poti.
Ampak kup bednih izbir.
Nekdo jo vedno skupi.
Tako kot v politiki.
Kot v vsaki družini od začetka časa.
Dobro. In kaj zdaj?
Nekakšen nemogoč srečen konec.
Vem, klinčeva pravljica.
Dobro. Lahko noč. –Lahko noč.
In hvala.
Vojno vedno vzbudi globoko dejanje ljubezni.
Bolj kot sovraštvo.
Da bi se vojskovali, morate resnično ljubiti cilj
in sprejeti žrtev.
Borite se za to, kar ljubite.
Svobodo, moč, domovino.
Beau, odpri! Religijo, prevlado, mater,
državo, vodja. Ljubim svojo družino!
Odpri klinčeva vrata!
Obožujem svojo družino.
Bojeval se bom za svojega sina. Bojeval se bom kot dejanje ljubezni.
Samo pogovoriti se želim! Tudi vi bi se.
Daj, Beau! Tudi bi vi to naredili!
Daj, odpri. –Ne, Beau ne sme ven.
Njegov stric sem, pomeniti se hočem. –Ne zanima me.
Beau ne sme ven. –Hej!
Beau, stoj!
Ne skrivaj se pred mano.
Nisva se ravno najbolje spoznala.
Težko te je bolje spoznati.
Nisem slab človek, res pa sem preobčutljiv.
Veš …
Ne razumeš, kako se počuti tvoj oče.
To, kar nameravaš,
ni prav. Družina se ne vede tako. Družina sodeluje.
Družina sodeluje, da bi pokopali vse grozote.
Daj, pridi ven, Beau.
Samo pomenil bi se s tabo. Lahko mi zaupaš.
Daj! –Žal mi je, stric Paul.
Družinski člani bodo naredili vse, da zaščitijo drug drugega.
Nič ti nočem, Beau. Ampak ali imam izbiro?
Ne daješ mi izbire. Kot tudi Claire ne.
Michaelu morava zagotoviti prihodnost.
Nekoč sem poučeval otroke tvojih let.
Mislil sem, da me obožujejo,
ampak me niso hoteli več poslušati.
Ustrahovanje ni pomagalo.
Žal mi je, Beau.
Beau! –Stanley, razmišljal sem.
Zaradi razuma smo drugačni od živali. –Je s tabo?
Razuma nam manjka v življenju. –Utihni! Je tam?
Ne moreš poguglati razuma. –Kaj je? Si mu kaj naredil?
Nisem. –Kaj si naredil?
Kaj si naredil? –Nič!
Zakaj si šel k njemu?
Kaj si mu naredil? –Samo pogovorila sva se!
Nimaš kaj govoriti z mojim sinom! Jasno?
Nič mi ne pomeniš! –Stan!
Opravila sva!
Kaj je naredil? Kje je Beau? –Ne vem.
Pokliči ga na telefon. –Claire, sem.
Kaj se dogaja?
Tam nekje je. Beau, v redu je. Pridi.
Živjo, ljubica. –Beau!
Mislim, da imam počeno rebro. –Prav.
Samo govoril sem z Beaujem.
Kot si rekla. Hotel sem urediti, pa je Stan ponorel.
Katelyn tu, pokliči me. –Utihni!
Je to prava številka? –Michaela bom poklicala.
Michaela moram poklicati. –Si prepričana?
Ponovi mi. Toliko? –Kaj se dogaja?
Si prepričana? –Poklicala bom Michaela.
Potrebne glasove sem dobil! –Res?
Sprejet bo!
Ja, pokliči mi predsednika parlamenta.
Čudovito! –Ja.
Ne, ljubček. –Opice pod zvezdami.
Utihni, bedak. –Vse bo v redu.
Ne ti, z nekom sem govoril. –Očka je uredil.
Odlična novica. –Prav, pokliči me.
Takoj! –Si ga dobila?
Ne, glasovna pošta. Še poskušam.
Očka se je odrezal. –Beau!
Smešno. Opice s klinčevimi telefoni.
Beau? Hvala bogu! Skrbelo naju je. Kje si?
Ljubim te.
Prevod BLITZ Film & Video Distribution
TVRip - Toyan Priredil in uredil metalcamp
Tehnična obdelava DVD Rippers Slovenija